Selv hvis der eksisterer nogenlunde enighed om en restaurants fortræffelighed, betyder det så, at jeg har lyst til at tilbringe en aften der? Firenzes Enoteca Pinchiorri har adskillige år haft tre stjerner i Michelinguiden, og skønt nogle mener, at den ikke helt kan leve op til dem, eller at priserne er for høje i forhold til kvaliteten, så må den kaldes en fremragende restaurant. Jeg kunne bare ikke drømme om at spise et sted, hvor de kræver, at jeg skal have jakke på: Pæn påklædning? Absolut! Men er en jakke mere nobel end en pæn skjorte, og hvorfor er en grim skjorte bedre end en flot t-shirt? Jeg finder i det hele taget den stive facon og perfektionen, der kendetegner mange restauranter fra den røde guidebog, fuldkommen uudholdelig.

Jeg vil derfor i det kommende ikke beskæftige mig med luksusrestauranter. Kridhvide duge, brød serveret med sølvtang, tjenere i stiveste puds og friske blomster på toilettet interesserer mig ikke. Det er slemt nok at føle sig overvåget i hverdagen, men jeg gider virkelig ikke betale en hob af tjenere for at gøre det, når jeg spiser ude. Mine følgende betragtninger gælder derfor restauranter uden dresscode, hvor din flaske vin får lov at blive stående på bordet, og hvor maden – med en lettere omskrivning af Jægerkorpsets motto – mere smager end den ser ud.

Men skal du vælge ristorante, trattoria eller osteria? Engang var der forskel: ristorante var det fine, mens trattoria og osteria var langt mere primitive. I dag kan du intet slutte ud fra navnet. En af Italiens fornemmeste spisesteder er et osteria, skønt ordet direkte oversat betyder værtshus og burde være på bunden af rangstigen. Flere af de dyreste spisesteder har helt opgivet de traditionelle titler og har bare et simpelt navn. Ingen er mindre snobbet end aristokratiet.

Behold jeres tretårnede