Grisene har altid gået frit, og den megen motion gør, at det tager dem dobbelt så lang tid at blive slagtemodne som et moderne tamsvin. Dødsdommen over racen forekom derfor afsagt i tavshed, og til sidst var det kun omkring 150 eksemplarer af cinta senese tilbage i Toscana. Så skete det, at nogen genopdagede, hvor godt kødet var, og indså, at der fandtes personer, som gerne ville betale for den høje kvalitet. I starten gik det ganske langsomt, men i dag finder du kød og charcuteri fra cinta senese vidt og bredt. Billigt er det ikke, især ikke skinken, der koster to, tre gange så meget som anden god skinke, men hvis du bare én gang har besøgt et opdræt af disse grise, så betaler du gerne for den exceptionelle dyrevelfærd. De er ikke bare fritgående, de har altid enorme områder at tumle rundt på. De ser så lykkelige ud, at jeg bliver rørt ved at tænke på det. Jeg kører aldrig forbi uden at stoppe og hilse, når jeg møder de kvikke og sympatiske grise. Og de svarer høfligt igen.

Cinta senese afbilledet helt tilbage i 1300-tallet